כתב העת עיונים נוסד בשנת 1991. זהו כתב עת אקדמי רב־תחומי, שפיט, היוצא לאור פעמיים בשנה על ידי מכון בן־גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן־גוריון בנגב. כרכיו מתפרסמים בשתי סדרות - 'מאסף' היוצא לאור בקביעות פעמיים בשנה, ו'סדרת נושא'. כתב העת מגיש לקוראים מחקרים על תהליכים שעיצבו את ישראל המודרנית ועל שורשיהם בחברה היהודית והלא יהודית מסוף המאה ה־19.
אלא אם צוין אחרת במפורש, כל המאמרים המתפרסמים בכתב העת עיונים – כתב עת רב־תחומי לחקר ישראל מופצים תחת רישיון Creative Commons ייחוס–שימוש לא מסחרי 4.0 בינלאומי (CC BY-NC 4.0). בהתאם לתנאי הרישיון, מותר לקרוא, להוריד, להעתיק, להפיץ, לשכפל ולעבד את החומר המתפרסם בכתב העת למטרות שאינן מסחריות, ובלבד שיינתן ייחוס הולם למחבר(ים), לכתב העת ולמקור הפרסום, וכן יצוין בבירור אם נערכו שינויים בחומר. זכויות היוצרים מוחזקות בידי כתב העת עיונים: כתב עת רב־תחומי לחקר ישראל. חומרים של צדדים שלישיים הכלולים במאמר אינם כפופים לרישיון זה, אלא אם צוין במפורש אחרת. שימוש החורג מן המותר בדין מחייב קבלת רשות מבעלי הזכויות.
Copyright (c) 1991 https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
לימודים כלליים במוסדות 'עץ חיים' של תלמידי הגר״א בירושלים, 1946-1855
במאמר זה אני בודק את מגמות החינוך של מוסדות עץ חיים ואת תכניות הלימודים הכלליים נוסף על לימודי תלמוד והלכה, משנת הקמת המוסדות ב־ 1855 עד שנת 1946 . מן המחקר עולה כי בתקופה הנדונה שאפו מוסדות עץ חיים לתת חינוך טוב ושוויוני לילדי הקהילה האשכנזית בירושלים ומחוצה לה ונכונו לקלוט תלמידים מכל השכבות החברתיות־כלכליות. נוסף על לימודי תורה שבעל פה, למדו התלמידים תנ”ך, דקדוק, לשון עברית, מלאכת הכתיבה, הכתבה וחשבון, כדי להקנות להם כלים שיאפשרו להם להתפרנס בכבוד. בזכות עלייתם של עולים מליטא בעלי השכלה תורנית רחבה וגם בעלי השכלה כללית הצליחו מוסדות עץ חיים להעסיק מורים מקצועיים במקצועות כגון חשבון ולשון עברית. רוב בוגרי עץ חיים יצאו לחיי המעשה בתור סוחרים ופקידים, מקצתם הוסיפו להשתלם בלימודי חול ועבדו במקצועות חופשיים, ואחוז קטן בלבד נשאר ללמוד תורה לשמה. אם כן, דומה כי אי אפשר לייחס לכל מוסדות החינוך האשכנזי של היישוב הישן התנגדות להוראת מקצועות כלליים וללימודי שפות זרות. מנהיגי עדת הפרושים הליטאית שאפו ליצור חברה כללית של אנשים יראי שמים שמתפרנסים בעצמם. רק מיעוט שמוכן להימסר ללימוד תורה המשיך ללמוד בישיבה הגבוהה והתפרנס מכלכלת התמיכה, ששאפה להחזיק לומדי תורה מכספי החלוקה או מקורות כלכליים דומים.
Copyright (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
׳גם אנו שופטים׳: משפט, תרבות וחברה בטלוויזיה הלימודית בשנות השבעים
חוקרי טלוויזיה ותרבות מתמקדים בשנים האחרונות בגוף היצירה העשיר של הטלוויזיה הלימודית הישראלית (2018-1966): הפקותיה, בעיקר בעשורים המוקדמים לפעילותה, נחשפות כיצירות טלוויזיוניות חשובות שמאירות גם את פניה המשתנים של החברה הישראלית. במאמרנו אנו בוחנים את יחסי הגומלין בין משפט, תרבות וחברה בשנות השבעים כפי שהשתקפו בתכנית גם אנו שופטים, ששודרה מ־1974 עד סוף אותו עשור. בפתח כל משדר הוקרן סרט עלילתי קצר שהציג סיטואציה בדיונית; אחרי כן נערך באולפן ׳משפט׳ בסוגיות שעלו מהסרט – בהשתתפותם של קטגור, סנגור וחמישה שופטים, כולם בני נוער, ובהנחייתו של ׳אב בית הדין׳ הפילוסוף יוסף בן־שלמה. בחלקו הראשון של המאמר אנו משחזרים את תהליך הפקת התכנית ושידורה; בחלקו השני, העוסק בהתנהלות ׳בית המשפט׳ הטלוויזיוני, אנו מראים כי היוצרים הבינו בשלב מוקדם שהסרטים הקצרים, אשר התאפיינו במורכבות עלילתית ואמנותית, לא נענו בנקל לפרוצדורה המשפטית שנכפתה עליהם; ובחלק השלישי אנו טוענים כי הבחירה בפורמט המשפטי, על אף מגרעותיו, הייתה נעוצה בשלושה תהליכים תרבותיים שהעמיקו בעשור ההוא: האמריקניזציה של התרבות הישראלית; משפוּט החיים הציבוריים בישראל; והעניין הגובר במשפט עברי. בחלקו האחרון של המאמר אנו מדגימים כיצד המנעד החברתי שהציגה התכנית – הן בהרכב המשתתפים בה, הן בנושאים אשר נדונו בה – הלך והתרחב, ובכך שיקף את התמורות החברתיות ששינו את פני ישראל בעשור ההוא.
׳חשובות ביותר או נטולות כל חשיבות׳? — הבחירות לנשיאות בשנת 1952 ומעמדה של הנשיאות בראשית ימי המדינה
במרכז מאמר זה עומד מוסד הנשיאות בראשית המדינה. אני סוקר בו את הבחירות לנשיאות שנערכו ב־8 בדצמבר 1952 בתור בבואה לוויכוח על מהות סמליותו של תפקיד הנשיא. מן המפורסמות הוא שהתפקיד סמלי, ובראשית ימי המדינה התנהל ויכוח ער בשאלה מה היא אותה סמליות שהוא מבקש לייצג. אני מגולל במאמר את סיפור הבחירות לנשיאות, עוקב אחר המועמדים המרכזיים ותר אחר טעמי המפלגות להעמדתם. בתוך כך אני מעלה שלוש נקודות מחלוקת מרכזיות: הראשונה, אם הנשיא הוא דמות מפלגתית או על־מפלגתית; השנייה, האופן שהנשיא משמש דמות מקומית או עולמית שחובקת גם את יהדות התפוצות; השלישית, על כוחו של הנשיא לייצר תנופה מפלגתית־אידאולוגית. כדי לבחון את מעמד הנשיאות בראשית ימי המדינה אני מציע כי חיבור תפיסת הציבור את הנשיאות לתרבות הפוליטית שהוא פועל בתוכה הוא עיקר כוחו הסמלי. כלי זה מאפשר את בחינת כוחו הפוליטי המשתנה לאורך זמן. באמצעות כלי מתודולוגי זה ובאמצעות חשיפת עולם הדימויים של בני התקופה בנוגע לנשיאות ותפיסת עולמם על מעמדו ומקומו בחברה ובפוליטיקה אני מראה כי בראשית ימי המדינה נחשב הנשיא מעין מלך מודרני בלבוש רפובליקני.
אסירים ביטחוניים יהודים בראשית ימי המדינה: אסירי מחתרת מלכות ישראל כמקרה מבחן לאתגר הריבונות
במאי 1953 נחשפה מחתרת יהודית שביצעה פעולות טרור במדינת ישראל. רבים מחבריה היו יוצאי לח"י וחברי קבוצת סלם, שבראשה עמד הד"ר ישראל אלדד (שייב), ממנהיגי לח"י לשעבר. הם האמינו בחזון מלכות ישראל וסברו שמדינת ישראל מפריעה למימוש החזון ופועלת בדרכים שגויות. לאחר שנעצרו הם הועמדו לדין לפי הפקודה למניעת טרור משנת 1948, שהייתה שנויה במחלוקת, וסירבו לקבל את סמכות בית הדין. לאחר שהורשעו ונאסרו הם קראו תיגר גם על סמכות שירות בתי הסוהר והתעמתו עם אנשיו; עימותים אלה הסלימו גם לאלימות. אף שבמקרים קודמים התקשו השלטונות להתמודד עם אסירים ביטחוניים לא גובשו נהלים מסודרים לטיפול בהם, והדרגים המיניסטריאליים, המשפטיים והביטחוניים, ובכללם מערכת הכליאה, נאלצו להגיב לקריאת התיגר שעוררו האסירים בדרך של ניסוי וטעייה וחרגו לא פעם מהנורמות המקובלות. דרך טיפול זו הושפעה מלחצים של גורמים שונים, בתקשורת, בפוליטיקה ואחרים, והיא משקפת את חולשת הרשויות בהתמודדות עם אסירים אלו וגם שניוּת כלפיהם: מצד אחד מאבק חסר פשרות, ומצד אחר סלחנות שסופה חנינה מוקדמת.
רכוש נטוש ועיצוב מרחב מגורים עירוני: רמלה, 1963-1948
במוקד המאמר נבחנת השפעת הרכוש הנטוש שתפסה ישראל במלחמת 1948 בעיר הערבית האימפריאלית רמלה על כינונו ועיצובו של מרחב המגורים ברמלה הישראלית. בעיר שהייתה מאוכלסת בכ־20,000 ערבים נותרו 960 תושבים לאחר כניעתה לישראל ביולי 1948. העסקים בעיר, המפעלים, המטעים, המבנים הציבוריים וכן החפצים האישיים בבתי המגורים, נותרו עזובים והיו לרכוש נטוש. את השפעתו של הרכוש הזה על התפתחות העיר הישראלית אבחן מנקודת המבט של ההיסטוריה החברתית, הפוליטית והתרבותית ואתמקד בתהליך המרת הרכוש הנטוש בעיר — מרחב חומרי שהתרוקן מתושביו הערבים אשר רקמת חייהם התפרקה — לשכונות מגורים ישראליות. במאמר אסקור דפוסי מגורים זמניים ותהליכי תכנון ובנייה חדשים שהתפתחו בעיר ואטען כי הרכוש הנטוש ומרחב המגורים ברמלה הישראלית היו כרוכים זה בזה לבלי הפרד וכי הזיקות ביניהם היו גורם מרכזי, אם כי לא בלעדי, בעיצובה כעיר כלאיים שהתאפיינה בריבוי זהויות אתניות, אדריכליות ותרבותיות והתפתחה כשוליים חברתיים במרכז הארץ. בכך אחרוג מהדיון המקובל בנוגע לרכוש נטוש בהקשרים של ביזה, נישול, עקירה ולאומיות ואשזור לראשונה היסטוריה חברתית, כלכלית ותרבותית של רכוש נטוש בזו של הקמת מדינת לאום ושל התהוות חיים ישראליים במרקם העירוני שאוכלס מחדש והתחוללו בו תהליכי שינוי מואצים בזיקותיו, באוכלוסייתו, בשפתו ובתרבותו החומרית. שזירת הרכוש הנטוש בהתפתחות ׳המקום הקטן’ רמלה, שסיפורה טרם סופר, מצביעה על מסלוליהם הנפרדים של הלאומי והמקומי ומקנה לרכוש הנטוש עוד ממד, בתור כלי מפתח לפיענוחם של שינויים שחלו בחברה, בתרבות, בתכנון, בערים ובפוליטיקה והושפעו מתהליך הטמעתו במרחב הישראלי המרובד.
עדויות מאוחרות כמקור היסטורי: עדויות בוועדות החקירה לפרשת ילדי תימן שנעלמו כמקרה מבחן
פרשת היעלמותם של ילדי עולים מקרב יוצאי תימן ועדות אחרות קרתה בשנות המדינה הראשונות. חקירה בעניינה החלה בעקבות תלונותיהם של בני משפחות על ילדיהם שאבדו, והיא נחקרה פעמים מספר. בשתי הזדמנויות שונות, בהפרש של כמעט שלושים שנה, מסרו מאות משפחות עדויות לגורמי חקירה רשמיים. עדויות מאוחרות הן מקור היסטורי שנוי במחלוקת. היסטוריונים חלוקים על טיבן ואמינותן של עדויות אלו ועל טיב המידע שאפשר לבסס עליהן. מחקרים על טיבו של הזיכרון מעידים שהזיכרון איננו תיעוד מדויק של אירועי העבר אלא הוא תיעוד דינמי. אירועי ההווה, דברים שנשמעו מאחרים וגם גורמים אחרים משפיעים על זיכרון העבר. פרשת ילדי תימן היא הזדמנות ייחודית לבדוק את הנושא. אני משווה במאמר בין עשרות עדויות שנתנו בני משפחה לוועדת החקירה בשנות השישים ובין העדויות שנתנו אותן משפחות (ולעתִים אותם עדים ממש) לוועדת החקירה בשנות התשעים. ההשוואה מלמדת על הבדלים בפרטים רבים. למשל על שוני בדיווח על מצב בריאותו של הילד, בדיווח על הבשורה על פטירת הילד ובתגובת ההורים לפטירה זו וכן על היעדרם של פרטים חשובים רבים אשר מרמזים על אפשרות חטיפה מהעדויות המאוחרות. מהשוואה זו עולה שעדויות מאוחרות הן מקור בעייתי ואי אפשר לבסס עליו טענות היסטוריות כבדות משקל.
הקונסול והמרדף אחר השטיחים הפרסיים: וילהלם מלשרס, קונסול גרמניה בחיפה, 1939-1937
המאמר עוסק בדמותו הלא מוּכרת של וילהלם מלשרס (Melchers), הקונסול האחרון של גרמניה בחיפה ערב מלחמת העולם השנייה, בפועלו בקונסוליה, במרדף מוזר שניהל אחר הרכוש אשר השאיר בעת שעזב את הארץ בספטמבר 1939, ובייחוד אחר השטיחים הפרסיים היקרים שהביא עמו משליחות קודמת באיראן. אגב תיאור המרדף והמאבק לטיהור שמו, תוך כדי שימוש בתיקים רבים בארכיון משרד החוץ של גרמניה, המאמר זורע אור על תקופה היסטורית רבת־תמורות, על קשרים מיוחדים שנרקמו בין הקונסול לעולים מגרמניה שהשתקעו בחיפה ועל תהליכי הפיצויים והשילומים בין ישראל ובין גרמניה מנקודת מבט ייחודית. עיקר העניין הנובע מהמעקב אחר מסעו אל רכושו הוא היכולת להאיר תהליכים היסטוריים בפריזמה אישית ושולית כביכול. לאחר שעזב את הארץ שירת במשרד החוץ המתחדש של גרמניה, ׳טוהר׳ בתהליך הדה־נאציפקיציה ושימש לימים שגריר בהודו וביוון. במאבק לטיהור שמו הוא נעזר למרבה האבסורד דווקא בקשרים שרקם עם יהודים מקרב העולים גרמניה בארץ בשנות השלושים. לסיועו נחלצו עורכי דין יהודים בהמבורג, בחיפה ובירושלים. מלשרס היה דמות אפורה ועמלנית למדי, אך דרך מסכת המסמכים שהפקיד בארכיון המחקר יכול ליהנות ממבט ראליסטי, מקורי, רב־עניין ופרטים על תהליכים ואירועים היסטוריים רחבים שמשקפים תקופה רבת־תהפוכות בארץ ישראל ומחוצה לה.
'החומה' לאהרן אשמן: שיבת ציון והרפרטואר הסמוי של התרבות העברית
המחזה המקראי החומה לאהרן אשמן (1938) מבוסס על ספר נחמיה ומתמקד בבניית חומת ירושלים בימי שיבת ציון. אף שהמחזה לא הוצג מעולם על בימת התאטרון הממוסד, נוכחותו מחוץ לתאטרון האמנותי בשנות הארבעים והחמישים הייתה גבוהה ועקבית: בתאטרון חובבים, בקבוצות נוער במוסדות חינוך ובמסגרות אידאולוגיות. ככזה, הוא שותף למה שאנו מכנים ׳הרפרטואר הסמוי’ של התרבות העברית בת התקופה. מתוך נקודת מוצא זו אנו בוחנים במאמר את העיבוד הדרמטורגי של הסיפור המקראי בידי אשמן. מצד אחד אשמן עורך הקבלות אקטואליות־דידקטיות בין ימי שיבת ציון לתקופתו, עם דגש על מפעל הבנייה של חומה ומגדל, מדיניות ההבלגה בימי המרד הערבי והצבת עמדה פוליטית מעשית־ראלית אשר נשענת על שיתוף פעולה עם כוחות אימפריאליים במקום על חזון ריבונות משיחי. מצד אחר המחזה מבקש להעניק נופך מיתי־טרגי לסיפור המקראי, ובכך גם חושף שאלות יסוד שעומדות בתשתיתו. המתח בין שתי מגמות אלו חושף את האתגר שבעשיית ספר נחמיה מיתוס מכונן עבור הבימה העברית הציונית. דווקא התקבלותו של המחזה במרחבים שמחוץ לתאטרון הממוסד מצביעה על מקומו הספי ברפרטואר של התרבות העברית.
בין 'צל ידו' של חיים באר ל'בְְּחנותו של מר לובלין' לעגנון
הרומן צל ידו מאת חיים באר (2021) עוסק ביחסיו של המספר האוטוביוגרפי עם אביו, שהלך לעולמו בעוד בנו נער. לשם כך יצר באר מיזם בדיוני, ובו המספר פוגש את אביו ועוד עשרה מבני עירו של האב, שהוקמו לתחייה. טענתי היא כי הסיטואציה המרכזית בצל ידו, שהמספר דורש בה אל המתים, קשורה לפרק האחרון של הרומן הלא גמור של שמואל יוסף עגנון בחנותו של מר לובלין, אף שזה אינו מוזכר בצל ידו. מאמר זה עניינו השוואה בין שני הטקסטים. ראשית, משותפת לשני הספרים התחבולה של הקמת המתים לתחייה, המזכירה את המוטיב המוּכר של המת־החי. בשני הספרים המספר, השרוי בניתוק מביתו וממשפחתו, משוחח עם המתים בידיעה שהם מתים גמורים. שני הספרים עוסקים בעבר שנחרב ולא ישוב לעולם, ובשניהם המספר פוגש את אביו המת ואף משוחח עמו. עם זאת, יש הבדלים עמוקים בין שתי היצירות. בולט ההבדל בין דמויות המתים־החיים, ובייחוד בין דמות האב בשני הספרים ובקשר לרגשות האשמה של הבן כלפי אביו המת. עוד הבדל מהותי הוא הימצאותם או היעדרם של ספרים, שהם מטונימיים לתרבות היהודית: אצל עגנון הם חסרים, ואצל באר — אינם מספיקים. עצם השימוש של באר בפרק של עגנון הוא אמירה ארס־פואטית על תפקיד הספרות בשמירת זכר העבר ובתיווך זיכרונותיו האישיים ורגשותיו של הקורא.
כיבוש ולא הבטחה: הלאומיות בעיני יחזקאל קויפמן וסוגיית דַַמות עם ישראל
יחזקאל קויפמן נודע בעמדתו שתיארכה את ספר יהושע וחלקים מספר שופטים לתקופה המסופרת בהם וראתה בהם עדות למציאות היסטורית. לצד זה, הוא דחה מכול וכול את טענת דוד בן־גוריון בנוגע לקדמות ה'עברים' כעם שהתקיים בכנען מימי האבות, אף שהיה ברעיון כדי לחזק את טענתו שלו בדבר הראליה של ספר יהושע ולהעמיד בסיס אתנוגרפי והצדקה גאו־פוליטית לסיפורי הכיבוש. קויפמן הציג טיעונים טקסטואליים עבור שתי טענותיו — תיארוך דברי ימי הכיבוש לתקופת האירועים המתוארים ודחיית זיהוי ישראל כעם עברי עתיק, אך כמה מטיעוניו לא עמדו במבחן הביקורת. המאמר מציע שהכרעותיו של קויפמן במחקר מושפעות מעמדותיו הפילוסופיות־מדיניות בענייני השעה שהתגבשו בשנים שקדמו להקמת מדינת ישראל ובעשורים הראשונים לקיומה. הדברים נלמדים מספרו גולה ונכר וממאמריו בנושאי חברה ופוליטיקה, המשקפים עמדה מורכבת בנוגע להגדרת תפקיד הלאומיות והעם היהודי כלאום, הכרוכה גם בשאלת זכות ישיבתו על הארץ. קויפמן ייחל לתקומתו הלאומית והאתנית של העם בארץ, ולפיכך דיבר על 'זכות בעלים' ו'זכות לאומית טבעית', ועם זאת הוא נמנע מרעיונות רומנטיים שקושרים את העם לארץ כעניין 'גזעי' ומהותני.
'מהערכת עצמנו' לא"ד גורדון: קטע מאמר שלא פורסם על חשיבות רגש דתי חיובי ליהדות למימוש הציונות
כיצד הניכור הרגשי לדת ישראל מעכב את מימוש יעדיה של הלאומיות היהודית? בארכיונה הפרטי של יעל גורדון נמצא כתב יד של אביה אהרן דוד גורדון. כתב היד נכתב בתגובה למאמר של יוסף חיים ברנר, אשר ביקר בחריפות את היהדות, והיה אמור ככל הנראה להיכלל במאמר 'הערכת עצמנו', אך צונזר, והוא מתפרסם כאן לראשונה. המאמר 'הערכת עצמנו' פורסם לא בימי חייו של גורדון אלא מאוחר יותר — בכתבי א. ד. גורדון, שערך יוסף אהרונוביץ, עורך הוצאת הספרים של מפלגת הפועל הצעיר. כעת, לאחר שנמצאו חלקים מכתבי היד בארכיונה של יעל גורדון, מתברר כי אהרונוביץ השמיט מכתבי גורדון קטעים וביטויים 'יהודיים מדי' או ביקורתיים מדי על הנצרות ועל השקפות רוחניות אשר רווחו במערב. ידוע זה כבר שא"ד גורדון אהב את דת ישראל, שמר שבתות וחגים לפי ההלכה, אף כי משלב מסוים חדל להתפלל וחי בקרב חילונים. וכן ידועה סברתו שעוינות לדת ישראל בתנועה הציונית מסכנת את התממשותה ואת הגשמת יעדיה. אך כעת, מתוך הקטע שצונזר, מתברר ממד עומק נוסף ביחסו של גורדון לדת ומתברר גם כיצד יחס זה משתלב עם תפיסת עולמו ועם הגותו. רצף הקטעים 'מהערכת עצמנו' מציג, בעקבות התנ"ך, המדרש והקבלה, ולהבדיל מעמדות תאולוגיות לא יהודיות, את התפיסה שלא תתקיים לעולם דת אחת כללית לכל האנושות (טענה זו איננה סותרת את הכמיהה לאחרית הימים, שאז יודו כל העמים לאלוהים, והוא ישפוט אותם). להבנת גורדון, כל הדתות ההיסטוריות כולן היו ותהיינה לאומיות במהותן. מהות היחיד, המשתייך לאומה, שזורה במהות הלאום אשר הוא שייך לו. לפיכך שום תנועה לאומית, ובוודאי לא הציונות, שבעקבותיה שב עם ישראל לארץ ישראל, לא תמומש ולא תממש את עצמה ואת יעדיה, ללא רגש דתי חיובי לדת ההיסטורית של עמה.
Copyright (c) 2026 עיונים: כתב עת רב־תחומי לחקר ישראל https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
רטוריקה קהילתית — כלי לבידול בתהליכי קבלה לקהילות חינוך בישראל
בעשורים האחרונים מערכת החינוך הציבורית עדה להתבססותן של קהילות חינוך חדשות, אשר מציעות חלופה רעיונית לדגם המסורתי של בית הספר השכונתי. המונח ׳בית ספר שכונתי׳ מגדיר מוסד שמשרת אוכלוסייה במרחב גאוגרפי נתון, ואילו המונח ׳קהילת חינוך׳ מבטא תפיסה אידאולוגית־ערכית של שייכות על־אזורית, אשר חורגת מגבולות מרחב ומחויבויות מקומיות. במאמר זה אני חושפת פרדוקס אקטואלי שמצוי בלב תהליכי הרישום והקבלה לקהילות האלה בשלב החינוך היסודי, וביתר שאת בנקודת המעבר המכריעה לכיתה א. קיומן של קהילות חינוך ייחודיות מוצדק בשם הליברליזם, הפלורליזם וההכלה, ואולם הן מפעילות מנגנוני שיח אשר מכשירים בידול חברתי ומסייעים למיסוך ההדרה. תופעה זו חשובה בעיקר בדיונים ציבוריים ערים בנוגע לאי־שוויון בחינוך ולייצור זכויות יתר מעמדיות במרחב הציבורי בישראל. על בסיס תאוריית הפוליטיקה של ההכרה, ולצדה תאוריות סוציולוגיות של שעתוק מעמדי והדרה מבנית סמויה, נאספו נתונים מעשרים ראיונות עומק עם שומרי הסף בתהליכי הרישום לקהילות החינוך. באמצעות ניתוח שיח ביקורתי הופקו ממצאים, ואלה חושפים שלוש תמות מרכזיות: 1) התמרה רטורית של המונח ׳קהילה׳ (המעבר מתפיסה פיזית לתפיסה אידאולוגית); 2) רטוריקת התאמה שמצדיקה בידול ונפרדות; 3) הפחדה כשיטה רטורית מוצהרת לסינון עצמי. במחקר זה אני מזהה רצף בין קהילות מכירות לקהילות מבדלות ומפרקת אנליטית את מנגנון המיסוך הרטורי הפועל בשלושה ממדים בו בזמן: מוסווה מפני הרגולטור כשיח מותר של תיאום ציפיות; מוסתר מהמועמדים מאחר שהתהליך מעוצב באופן אשר יקדם אותם לסינון עצמי; וסמוי לעתים אף משומרי הסף עצמם, הרואים בתהליך הגנה פדגוגית על הקהילה. בניתוח אני מראה כיצד השיח הליברלי של בחירה ואוטונומיה משמש בפועל כלי לשימור אי־שוויון חברתי ולביצור זכויות יתר מעמדיות במוסדות ציבוריים.
קולות הנשים המערערים על קולות הגברים במחאה, 2023
במאמר זה בחנו את התופעה של נשים בעמדות הנהגה במחאה האזרחית על הרפורמה המשפטית בישראל בשנת 2023. התמקדנו באופן שנשים מפרשות שינוי חברתי, מקדמות אותו ופועלות בתור סוכנות שלו תוך כדי התמודדות עם מתחים ועם חסמי מגדר במרחב האזרחי. באמצעות מחקר איכותני שמבוסס על ראיונות עם שש מייסדות ארגוני מחאה והעומדות בראשם נבחרו הגורמים שהשפיעו על התגבשות מנהיגותן של נשים במחאה. נשענו בניתוח על גישות תאורטיות אשר משלבות את הפוליטיקה של נוכחות ואת תאוריית הסקסיזם הדו־ערכי לצד מונחי הפעלנות. מצאנו שלוש תמות מרכזיות: התמה הראשונה — פוליטיקה של נוכחות, הכרה וייצוג — חשפה כיצד השתמשו המנהיגות במאפייני אישיות ומגדר כדי לדרוש מקום וסמכות, תוך כדי הצעת דגם הנהגה חלופי ומגוון אשר נשען על זהותן המצטלבת. התמה השנייה – המאבק הפנים־ליברלי – הדגימה את המאבק הכפול שהן ניהלו עם הממשלה ועם דפוסים פטריארכליים בתוך המחנה הליברלי עצמו. התמה השלישית — סקסיזם עוין ומיטיב — תיארה כיצד הן התמודדו עם ניסיונות דה־לגיטימציה, תוך כדי שימוש בזהותן בתור משאב אסטרטגי. המסקנה המרכזית היא כי נוכחותן האסרטיבית של נשים אלו שימשה סוכנוּת שינוי אשר ערערה על השיח הפטריארכלי הן בזירה הציבורית הן בזירה הפנים־ליברלית, ובכך פעלה לקידום שוויון מגדרי וטרנספורמציה חברתית־פוליטית רחבה יותר. התרומה המרכזית של המחקר היא בהצגת המנהיגוֹת כסוכנות פעילות, אשר קולותיהן המגוונים אינם משקפים מהות אחידה של נשים אלא מפרקים מבני כוח קיימים ומרחיבים את גבולות המחאה.
פוליטיקה והתנגדות של נשים קומוניסטיות בארץ ישראל המנדטורית
במאמר זה אני בוחנת את חוויותיהן של נשים קומוניסטיות בארץ ישראל המנדטורית, נשים שהיו בשר מבשרה של המפלגה הקומוניסטית הפלסטינית )פק”פ(, ואת התמודדותן עם מנגנוני הדיכוי של השלטון הבריטי בארץ ישראל: מן המעקב אחריהן ומעצרן, דרך ההליכים המשפטיים, עד חיי היום־יום במרחבי הכליאה. באמצעות מיקוד זה אני מציעה שני מהלכים משלימים: האחד — הצבתן של נשים בתולדות המפלגה הקומוניסטית הפלסטינית במרכז הדיון ההיסטורי; והאחר — בחינה מחודשת של תפקיד עורכי הדין שייצגו אסירות קומוניסטיות, לשם הבנת יחסי הגומלין בין משפט לאידאולוגיה ולמגדר. המחקר ההיסטורי עמד בהרחבה על פעילותם של עורכי דין אלה בהקשרים ציוניים, ואולם מעורבותם בזירה הקומוניסטית נותרה בשוליים. אני מבקשת אפוא להרחיב את גבולות הדיון ההיסטוריוגרפי על הפק”פ, למלא חסר גדול במחקר ולהציע קריאה מחודשת של הזירה הקומוניסטית כמקום שעוצבו בו זהויות מגדריות במפגש עם מנגנוני כוח משפטיים וקולוניאליים. אני נשענת על גישת הפמיניזם המרקסיסטי, על תאוריות של התנגדות נשים ועל גישות מחקר שעוסקות במרחבי כליאה. הגישות האלה מאפשרות לנתח מנגנוני הדרה, סוכנות והתנגדות ולהעמיד את הכליאה ואת המאבק המשפטי כחלק מעיצוב סובייקטיביות פוליטית. אני מתבססת על מקורות ארכיוניים, על ספרות אוטוביוגרפית ועל כתיבה עיתונאית בת התקופה.
שאלת יציאתם הבהולה של המוני היהודים מתימן בשנים 1950-1949
מה היה הזרז ליציאה הבהולה של עשרות אלפי יהודים מתימן בשלב השני והשלישי של המבצע ׳מרבד הקסמים'? מה דחף ליציאה אשר הייתה ייחודית בהיקפה ובקצב התרחשותה בהשוואה להגירות מתימן בעבר ואשר התרחשה שלא לפי הערכות הממשל הבריטי ומארגני העלייה, שצפו יציאה הדרגתית של יהודים, אשר תתפרס על פני שנים מספר? עד כה לא ניתן דגש לשאלה זו במחקר. הסברים לתופעה ציינו צירוף נסיבות בזמן אמת, מניעים דתיים־משיחיים והיתרונות מעשיים שהיו גלומים בהקמת מדינת ישראל. במאמר זה אראה כי הסברים אלה אינם מספקים ומותירים פער בהבנת התמונה הרחבה של הגירת המוני היהודים מתימן. כדי לענות על השאלה אכוון זרקור לאירועים הקשים שהתרחשו בתימן בשנה וחצי שקדמו להגירה ואברר את השפעתם על רגשות היהודים, על תנאי מחייתם ועל תחושת הביטחון שלהם. קריאה חדשה של עדויות בנות הזמן — בהן מכתבים שכתבו יהודי תימן בזמן אמת, ושל עדויות מאוחרות, מספרת את סיפור העולים על אודות יציאתם ומציעה כי לצד גורמי המשיכה והדחיפה המוכרים התקיימו ביציאה מתימן גם אלמנטים ברורים של בריחה. במאמר אציע כי מסכת האירועים הקשים שקדמו להגירה והיחלשות הגנת האימאם עוררו ביהודי תימן חרדה וחוסר ודאות מתמשכים, ערערו מן היסוד את הרגשת הביטחון שלהם וזירזו אותם להגירה הגדולה הבהולה מתימן לישראל — המדינה היחידה שהציעה להם מקלט ותקווה לעתיד.
גבעת עמל נוסדה במלחמת 1948, שאז אכלסו את בתיו של הכפר הבדואי ג׳מאסין אל ע׳רבי, שגבל בתל אביב מצפון־מזרח, פליטים יהודים מדרום תל אביב. עיריית תל אביב, בתמיכה של הממשלה ושל ההסתדרות, ביקשה לפנות את תושבי הכפר, להרוס את המבנים בו ולהקצות את שטחיו לבניית שכונות עבור מי שהיא חפצה ביקרם. מאז עד לאחרונה התנהל מאבק בין התושבים שנאחזו בבתיהם ובין גורמי הממסד ויזמים פרטיים שביקשו לפנותם. המחיקה של ג׳מאסין, שהיה לשכונה היהודית גבעת עמל, נדונה בעיקר בגישה ביקורתית והוצגה כניצחונם של ממסד חסר לב ושל יזמים תאבי בצע על תושבים דלים, יהודים מזרחים, אשר נלקח מהם המעט שהיה ברשותם, בדין. החוקרים התמקדו עד כה בזהותם העדתית המזרחית של התושבים כגורם מרכזי בקיפוחם ובדחיקתם למעמד של אוכלוסייה מוחלשת בפריפריה העירונית. במאמר זה אנו עוסקים בגישה גאוגרפית־היסטורית שבוחנת את השינוי שחל במרחב גבעת עמל באמצעות מקורות היסטוריים: ארכיונים ועיתונים בני הזמן, מראשית השתכנותם של יהודים בתחומה ב־ 1948 עד השלמת הפינוי של בתיה ב־ 2021 כדי לנסות להבין הבנה יסודית ומקפת ככל הניתן את פרשת גבעת עמל בלי להסתמך בתאוריות שמנתבות את המחקר ואת המסקנות העולות ממנו.
ישראל, האו״ם ושאלת סמכויות מטה המשקיפים באזורים המפורזים לאורך הגבול עם סוריה, 1967-1949
הסכם שביתת הנשק שנחתם בין ישראל לסוריה לאחר מלחמת העצמאות העניק ליושב ראש ועדת שביתת הנשק ולראש מטה המשקיפים )קציני או”ם( סמכויות להחזיר את החיים האזרחיים באזורים המפורזים למסלולם. סעיף זה נוסח במעורפל, ולא הוסבר בו מהן אותן סמכויות. במשך השנים התגלעו מחלוקות רבות בין ממשלת ישראל למטה המשקיפים בשאלת פירוש סמכויות אלו בסוגיות אזרחיות באזור המפורז — ייבוש אגם החולה, פינוי אזרחים ערבים, חפירת תעלות ניקוז, עיבוד שטחים חקלאיים ועוד. מכיוון שלא הייתה פרשנות מוסמכת פירשו יושבי הראש וראשי מטה משקיפים סמכויות אלו על פי הבנתם ושיקול דעתם, ולא פעם הביאה פרשנות זו לעימותים עם ממשלת ישראל ואף הגיעה לדיונים במועצת הביטחון של האו”ם. אמנם על פי הסכם הפסקת האש יכלו ישראל וסוריה לכנס את ועדת שביתת הנשק כדי לנסות להגיע לפרשנות מוסכמת, אולם הן לא ביקשו זאת מעולם. במחקר שלפנינו אני מתבסס על מקורות ארכיוניים ובוחן את מאבקה של ממשלת ישראל בפרשנות המורחבת שנתנו ראשי מטה המשקיפים לסמכותם באזור המפורז. אני מראה שישראל לא חששה לנקוט מדיניות כוחנית כלפי מטה המשקיפים כדי להחליש את כוחו ואת סמכויותיו באזורים המפורזים וכדי לבסס את ריבונותה בהם, ואילו ראשי מטה המשקיפים ניסו לשמור, ולפעמים אף להגדיל, את סמכויותיהם, ולא פעם הם לא היססו והעבירו את הסוגיה לדיון ולהחלטה במועצת הביטחון.
אפקט בלומה: פואטיקה של הפרעה בסיפור פשוט לעגנון
במאמר זה אני מציעה בחינה מחודשת של הרומן סיפור פשוט לש"י עגנון, מתוך הסטת מוקד המחקר מדמותו של הירשל לדמותה של בלומה נאכט. דרך ציר עלילתה של בלומה אני מגדירה במאמר זה מחדש את המונח 'שיבוש', לא רק כמטפורה לעיירה היהודית או כשיבוש בין־דורי, אלא כעיקרון פואטי מארגן וטכניקה מודרניסטית של הפרעות. באמצעות הדיאלוג המכונן בין בלומה לאביה אני חושפת במאמר פרדיגמה חלופית של קריאה על בסיס מרחק ביקורתי והשהיית נחמה; זו מערערת על מודל הקריאה הרגשי והפסיבי המצופה מן הדמויות. קריאה זו מציבה את בלומה כדמות ספית: היא קרובה אך משרתת; הדמות המגיעה מבחוץ אל הבית ומשבשת את הסדר המגדרי־בורגני בעיירה היהודית, ובה חלק מההיסטוריה המשובשת של המשפחה והפרת השידוך בדור ההורים. המאמר עוסק בחלקו המרכזי בתפקיד המספר העגנוני, המשתמש בטכניקות של שבירת 'הקיר הרביעי' וקיטוע כדי לייצר אפקט של ניכור, או שבירה, נוסח ברטולט ברכט, הפועל ברומן כטכניקה ספרותית מודרניסטית אשר מאלצת את הקורא להשתומם על הנסיבות החברתיות המשובשות. לטענתי, עזיבתה של בלומה אינה משמשת תיקון אלא פועלת במה שאני מכנה 'שיבוש של השיבוש' – לעומת השיבוש ההיסטורי־חברתי־מגדרי מתוך מבט ביקורתי ופעולה. בדרך זו מתברר כי סיום הרומן נעדר קתרזיס מכוון, וזה מותיר את הקורא בחוסר נוחות שמעורר למחשבה ביקורתית על האפשרות להימלט מצרתו בתוך מציאות היסטורית־חברתית מורכבת.
קורא כתרנגול: בין 'מעשה מההינדיק' לר' נחמן מברסלב ובין סיפור פשוט לעגנון
במאמר זה נבחנת הזיקה בין 'מעשה מבן מלך שנפל לשיגעון' ('מעשה מההינדיק') המיוחס לרבי נחמן מברסלב ובין סיפור פשוט של שמואל יוסף עגנון. על ידי כך אני מבקש להדגים את התפקיד שמילא במידה כזו או אחרת הסיפור החסידי כחוליה מקשרת בין הסיפור העברי המסורתי לספרות העברית החדשה. אף שרק ב־ 1935 פורסם הסיפור החסידי לראשונה, ככל הנראה הוא היה מוּכר בעל פה בקרב חסידי ברסלב, וסביר כי עגנון, שקיים קשרים עמוקים עם חסידות זו, הכירוֹ. בנוסף, אני מזהה במאמר מקבילות מבניות ותכניות מרכזיות: בן למשפחה מכובדת המשתגע, רופאים רגילים שנכשלים בטיפול בו ומטפל יוצא דופן אשר מצליח באמצעות הזדהות עמוקה וקשב. מוטיב התרנגול מרכזי בשניהם, וכן התייחסות לפשיטת בגדים, להפרעות אכילה ולצער הורים. אני משווה את שיטות הטיפול של החכם ושל ד”ר לנגזם, המבוססות על הזדהות, על הקשבה ועל בנייה הדרגתית של יכולות חברתיות. אני עוסק גם בהתייחסויות המטא־פואטיות בשני הסיפורים (׳המשל מובן למבינים׳; ׳סיפורנו הפשוט׳), המזמינות הרהור על תפקיד הסיפור עצמו כמרחב טיפול. שני הסופרים מזהים את המספר עם דמות המטפל ורואים בסיפור עצמו כלי לתיקון נפשי. המסקנה היא שעגנון פיתח את הסיפור החסידי לבחינה מורכבת של חברה ונפש, תוך כדי שמירה על התפיסה של הספרות כמרחב טרנספורמטיבי־טיפולי.
השיח התאופוליטי וביקורת המדינה בשירת אלתרמן
במאמר זה אני בוחן את שירת נתן אלתרמן בעשור הראשון למדינה ומתמקד בממד התאופוליטי המפוצל שיש בה. הפיצול בא לידי ביטוי בשני אופנים מנוגדים של שימוש בסמנטיקה תאולוגית: מצד אחד השפה הדתית מגויסת להענקת הכשר למעשה הציוני ולהישגיו המדיניים (כגון הקמת המדינה, העלייה) וכן להישגי הצבא (דוגמת מבצע קדש). כאן התאולוגיה משרתת את הנרטיב הלאומי ואת הצדקתו האידאולוגית. מצד אחר השתמש אלתרמן בסמנטיקה התאולוגית כדי להעניק תוקף למחאה מוסרית אנטי־ממסדית. התאופוליטיקה שימשה כלי לביקורת נוקבת על הפרקטיקות הכוחניות של הריבונות הישראלית, בייחוד ביחסה לקבוצות מוחלשות כמו ערבים ומזרחים. שימוש זה ניסח אתוס של קיום מוסרי, הומניסטי ואוניברסלי, תוך כדי גינוי הלאומנות שהשתקפה בהתנהלות המדינית והציבורית. אני מתמקד בשירי ׳הטור השביעי׳ ובבחינת הפיצול הזה. לאחר הבהרת המונח ׳תאופוליטיקה’ הדיון עובר לבחינת שירים שממחישים את הפן הפרו־ממלכתי, המעניק הכשר מטפורי־דתי למעשה הלאומי. בהמשך הדברים אני בוחן את שיח הביקורת על הריבונות ועל יחסה למיעוטים. שיא הפיצול מוצג באמצעות ביקורת שמתח אלתרמן על הטוטליטריות הסובייטית (משפטי פראג( וניתוח שירי עיר היונה. שירים אלו מייצגים שימוש אנטי־מדיני מובהק בשיח התאולוגי ואף מעיזים להציג עמדה דיאספורית אשר מעדיפה את הערך הרוחני של חיי הגלות מחיי ריבונות ושייכות טריטוריאלית.
שוויון בטרם פורענות? זלמן ארן והמאבק על הרפורמה בחינוך, 1969-1963
בשנות השישים היה זלמן ארן מן הבולטים באנשי תנועת העבודה שזיהו את הצורך לטפל באי־השוויון החברתי כמשימה דחופה אשר אי אפשר לדחותה עוד. מאבקיו לצד שותפים אחרים להרחבת הזכות לחינוך על־יסודי ביטאו פוליטיקה של צמצום פערים והשתלבו במפנה הרחב יותר במדיניות הרווחה של ישראל לקראת סוף שנות השישים. במאמר ינותח המפנה הזה בתחום החינוך העל־יסודי, שדמותו הציבורית עוצבה באותן שנים בסדרה של החלטות מדיניות, ועדות שונות וחקיקה בכנסת, אשר הביאו לעולם את חטיבת הביניים הנודעת. המאמר מסביר איך שימשה תכנית החטיבה החדשה ביטוי להרחבת הזכות האוניברסלית לחינוך, שהייתה הפן החינוכי בתהליך התעצמותה של מדינת הרווחה הישראלית בשנות השיא שלה. הוא זורע אור על ההסכמה הפוליטית הרחבה שאפשרה את החינוך הציבורי העל־יסודי הממלכתי, אשר התחנכו בו דורות של ישראלים. טענתו המרכזית היא כי בהכרעה לתכנן חטיבות ביניים אינטגרטיביות ניכרה פוליטיקת שוויון ייחודית של השוואה כלפי מטה, שתכליתה צמצום פערים ומפגש חוצה עדה ומעמד, לא רק באמצעות חיזוק התלמידים החלשים אלא גם באמצעות הגבלת יתרונם של התלמידים החזקים בחינוך הציבורי. המאמר צולל לראשונה לנבכי הפרוטוקולים של ישיבות ועדת רימלט ומאיר את הוויכוח בנושא מגמת ההשוואה כלפי מטה של הרפורמה, אשר על אף חשיבותו, לא זכה עד כה להתייחסות של ממש במחקרים הרבים על אודותיה.
אדם ומכונה בצלם אלוהים: חיים זליג סלונימסקי כמבשר החדשנות הטכנולוגית בהשכלה היהודית
במאמר זה אני בוחן את פועלו ואת הגותו של חיים זליג סלונימסקי, דמות מפתח בתנועת ההשכלה היהודית במזרח אירופה של המאה ה־ 19 , תוך כדי התמקדות בזיקתו לחדשנות טכנולוגית – היבט זה טרם זכה לניתוח מעמיק בספרות המחקר. שלא כמו התפיסה המקובלת, המציגה את סלונימסקי בתור פופולריזטור של מדע, במאמר זה אני מצביע על החשיבות שהוא ראה בחדשנות טכנולוגית בהנעת החברה לעבר עידן ההשכלה. ניתוח שיטתי של כתביו של סלונימסקי בנושא זורע אור על השקפתו בעניין קווי הטלפון והטלגרף, רשתות החשמל, מסילות הברזל ורכבות הקיטור, לא רק כיישומים של מדע בסיסי אלא כמנגנונים רבי־עוצמה אשר עומדים בפני עצמם וסוללים את הדרך של האדם והחברה אל עבר ההשכלה. זאת ועוד, אני מבהיר במחקר את הסינתזה שיצר סלונימסקי בין חדשנות טכנולוגית ובין עולם האמונה היהודי. בתפיסתו, ההמצאות הטכנולוגיות החדשות גילמו ניצוץ אלוהי אשר טמון בשכלו של האדם, ובכך סיפקו נתיב כפול: הן בקידום הידע והמדע הן בחיזוק האמונה. על בסיס ממצאים אלו אני מציע במאמר פרשנות מחודשת להגותו ולפועלו של סלונימסקי בתנועת ההשכלה – לא בתור מתווך של ידע מדעי, אלא בתור פופולריזטור של חדשנות טכנולוגית. מונח זה משקף במדויק יותר את השקפת עולמו הטכנו־משכילית.
בין צבא, חברה ומשפט: הטיפול בבעיותיהם האישיות של חיילי המילואים במלחמת יום הכיפורים
התאריך 6 באוקטובר 1973, מועד פרוץ מלחמת יום הכיפורים, חרוט בזיכרון הלאומי הישראלי. גם מועד סיום המלחמה ותוצאותיה מוכּרים. לאחר שלושה שבועות של לחימה עיקשת ונועזת הצליחה ישראל להדוף את המתקפה המתואמת מולה, ובעקבות מהלכיה ההתקפיים הסכימו מצרים וסוריה לחתום על הסכמי הפסקת אש, ואלה הוחלו מ־ 24 באוקטובר 1973. אולם להבדיל ממה שהתקבע בציבור כסוף המלחמה בעקבות החתימה על הסכם הפסקת האש, האש לא פסקה, והמלחמה לא תמה. שימור הסכמי הפרדת הכוחות עם מצרים וסוריה דרש מחיילים רבים שגויסו למילואים בחופזה בראשית אוקטובר להישאר בשירות עוד חודשים רבים. מתוך 260,000 מגויסים שגויסו בשיא המלחמה נותרו באמצע נובמבר כ־190,000 מגויסים לשירות מילואים, והדבר גרם נטל חברתי וכלכלי גדול על ישראל. מלבד הלחימה הפּעילה ושימור הכוננות נדרשו חיילי המילואים המגויסים להתמודד עם בעיות אישיות שנבעו משירות המילואים הממושך והלא צפוי אליו נקראו במפתיע. המאמר מציג את תפקידו המרכזי של צבא המילואים בתפיסת הביטחון הישראלית ובוחן את הטיפול בבעיותיהם של המשרתים במילואים במלחמת יום הכיפורים באמצעות פעולתו של מנגנון הסיוע לחיילי המילואים של הפרקליטות הצבאית, שהוקם בינואר 1974. העיון במענה המשפטי והיישומי לבעיותיהם של המשרתים במילואים מאפשר בחינה שמאירה צד לא מוּכר של יחסי צבא–חברה בישראל ומדגים את חשיבות הטיפול בפרט המשרת במילואים כחלק מביסוס החוסן החברתי, שהוא אחד מאבני היסוד בתפיסת הביטחון של ישראל.
נשים דתיות, יהודיות ומוסלמיות, בשיח בין־דתי בישראל: הצטלביוּת של אמונה, מגדר וקונפליקט
במאמר זה אנו בוחנות את הצטלביוּת (intersectionality) הדת, המגדר ובניית השלום בשיח הבין־דתי בישראל. בשנים האחרונות גוברת ההכרה בהשפעת הדת על פתרון סכסוכים, ואולם תרומתן הייחודית של נשים דתיות ליוזמות אלה נותרה בחסר. אנו מתמקדות בנשים דתיות, מוסלמיות ויהודיות, המעורבות ביוזמות אלה, ומתחקות אחר המניעים שלהן, אחר הדינמיקה במפגשיהן ואחר תפיסותיהן בנוגע לשלום. אנו בוחנות גם את השאלות: כיצד הזהות הדתית מעצבת את השיח דרך הבלטת נושאים אשר חשובים לנשים דתיות, כמו צניעות וכיסוי ראש, בתור חוויה שמעצימה את הנשים ואיך ההשכלה הדתית משפיעה על השיח ביניהן. באמצעות מחקר שדה איכותני וראיונות עומק שנערכו בשנים 2020-2018 , אנו חושפות את חוויותיהן המורכבות של 14 מרואיינות יהודיות דתיות ושל 11 מוסלמיות־פלסטיניות דתיות, אזרחיות ישראל, שהשתתפו בשיח בין־דתי. נשים אלה פועלות ממניעים אנושיים ופוליטיים ומדגישות כי חובתן הדתית מניעה אותן לשלום וכי הדת אינה חסם אלא כלי לפיוס. אנו מראות כי פעילותן מייצגת פמיניזם דתי והוא כוח טרנספורמטיבי אשר קורא תיגר על פרשנויות דתיות ושמרניות בדבר תפקיד הנשים בפתרון סכסוכים לאומיים. ממצאי המחקר מעידים כי אף שלא חל שינוי בעמדותיהן הפוליטיות של המשתתפות בנושא הסכסוך הישראלי־פלסטיני, הן דיווחו על שינוי מהותי ביחסן לאחר, המתבטא בשבירת מחסומי פחד ודעות קדומות. הנשים משתמשות במכנה המשותף הדתי ובחוויות אישיות ליצירת אמפתיה. המפגשים הם בבחינת בניית שלום 'מלמטה' (grassroots peacebuilding) ומוכיחים את חשיבותם על אף כישלונות המאמצים הרשמיים להשיג שלום. בהקשר זה נשים דתיות הן סוכנות בעלות פוטנציאל לשינוי. עם זאת אנו חושפות חילוקי דעות ופערים מורכבים בין המשתתפות: חוסר אמון על רקע מגדרי, מתח בין הקול האישי לקול הקולקטיבי, והבדלים בהדגשת החוויה הדתית בהשוואה לחוויה הפוליטית. פערים בהשכלה דתית רשמית ובמעמד בלטו גם הם בין הקבוצות.
במאמר זה אני עוסקת בתערוכת העשור שנערכה בירושלים בקיץ 1958 ונועדה לציין את הישגי מדינת ישראל בעשור הראשון לקיומה. התערוכה טרם זכתה לתיאור שלם ומקיף בספרות המחקר, הנוכחות שלה בתרבות הישראלית מעטה וחלקית, ודומה כי לא הותירה רושם רב על המבקרים בה, בהשוואה לתערוכות לאומיות ומסחריות אחרות שהתקיימו בעולם ובישראל באותן השנים ושימשו כלי מרכזי בעיצוב זהות לאומית וזיכרון קולקטיבי ושמען יצא למרחקים. במאמר זה אני משחזרת את התערוכה, מנתחת את מטרות התעמולה שלה ותוהה אם עמדה ביעדים השאפתניים שהציבו לה מארגניה. תערוכת העשור הייתה פרי יוזמה של ממשלת ישראל, כחלק מחגיגות העשור שהתקיימו באותה שנה ברחבי הארץ. על מיקומה, סגנונה ותכניה התנהלו ויכוחים בין ראשי הערים הגדולות בישראל, עד החלטת הממשלה לקיימה בירושלים בירת ישראל. מארגני התערוכה שאפו לשוות לה צביון חגיגי ולצקת בה תכנים שיעוררו בלב מבקריה הרגשת התעלות. עיתונות התקופה יצאה מגדרה לקראת הקמתה, אך כבר סמוך לפתיחתה, ובעיקר אחרי כן, פורסמו דיווחים על שיעמום, תצוגות שלא הושלמו, תלונות על מקום התערוכה, מיעוט המבקרים, מחדלי ארגון ושרלטנות בתכנון. באמצעות מסמכי ארכיון, קטלוג התערוכה והדיווחים עליה בכלי התקשורת של התקופה אני מנתחת את תוכני התערוכה ובוחנת אותם בראי התהליכים הפוליטיים, התרבותיים והחברתיים בישראל של שנות החמישים, ועומדת על הפער בין מטרות התערוכה לרישומה בפועל, תוך כדי הדגשת המטרות שהציבו לה מתכנניה ככלי לקידום האתוס הציוני והזהות הלאומית בעשור הראשון למדינה.
Copyright (c) 2025 עיונים: כתב עת רב־תחומי לחקר ישראל https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
הפנתאון הנעלם: הניסיון להקים אתר קבורה לגדולי הרוח של האומה בעשור הראשון למדינה
במאמר זה אני עוסק בניסיון להקים פנתאון לגדולי הרוח של העם היהודי בהר המנוחות בירושלים בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל. אני בוחן את הרעיון להקים במקום אתר קבורה ממלכתי לאנשי רוח – סופרים, משוררים והוגי דעות – שישמש מוסד זיכרון לאומי, כמו פנתאונים לגדולי התרבות במדינות אחרות, למשל 'פינת המשוררים' בווסטמינסטר אבי בלונדון. הניסיון לא עלה יפה. היוזמה הייתה ביטוי של שאיפה להנציח את תרומתם של אנשי רוח, בהם פרץ סמולנסקין, אברהם שלום יהודה, נפתלי הרץ אימבר, צבי הרמן שפירא ויוסף קלוזנר לעיצוב הזהות הלאומית הציונית. בשלב הראשון נבחנה האפשרות להקים פנתאון במערת ניקנור בהר הצופים, אך זו ננטשה בעקבות התנגדות מוסדות האוניברסיטה ובשל שינויי גבולות במלחמת העצמאות. לאחר הקמת המדינה שימש הר הרצל אתר קבורה ממלכתי לפוליטיקאים וחללים, ולצדו, על פסגת הר המנוחות, הוקצתה חלקה ייחודית לגדולי הרוח. במאמר אני מציין ארבעה גורמים עיקריים לכישלון: בעיות משפטיות ובירוקרטיות; עימותים אידאולוגיים שעניינם הזיקה בין דת למדינה; תחרות מצד פנתאונים קיימים כמו הר הרצל, בית העלמין בכינרת ובית העלמין הישן בתל אביב ברחוב טרומפלדור; ומעמדם המשני של אנשי הרוח בשנותיה הראשונות של המדינה. אמנם הרעיון נזנח, אך בחלקה שיועדה לזה בהר המנוחות קבורים יקירי ירושלים. פתרון מקומי זה סיפק הכרה מצד העיר, אך לא הכרה ממלכתית. אראה אפוא כיצד מאבקים מוסדיים וחברתיים משקפים את המתח בין הזיכרון הקולקטיבי לזיכרון הממלכתי וכיצד שיקף גורלם של אנשי הרוח את מעמדם בתרבות הלאומית של התקופה.
שירי עיר ושירי כפר בסרטי תעמולה ציוניים בתקופת היישוב
במאמר זה אני בוחנת כיצד האידאולוגיה הציונית נעזרה במדיום הקולי־חזותי כדי להעביר רעיונות ולעצב סיפר המאחד בין אידאל החלוץ החקלאי ובין המציאות העירונית המתפתחת. המחקר מתמקד בניתוח שירי עיר ושירי כפר שנשמעים בסרטי תעמולה ציוניים ומבקש לענות על השאלה כיצד שימשו השירים והמוזיקה בסרטים האלה כלי לביטוי ולעיצוב של המתח האידאולוגי בין שתי צורות ההתיישבות. המוסדות הלאומיים פעלו במישורים רבים כדי לגייס כספים לטובת המפעל הציוני ולמשוך עולים להתיישבות בארץ. אחת הדרכים הללו הייתה הקולנוע, שעוד היה בחיתוליו, אך כבר לא תינוק של ממש. סרטי הקולנוע הוקרנו בארץ ובגולה, הם תיארו את הארץ הנבנית ונגאלת משיממונה וזכו להצלחה מרובה. את התמונות הנעות ליווה פסקול מוזיקלי שנכתב במיוחד עבורן, ולעתים נוספו להן שירים ברוח המסר של הסרט. משוררי התקופה כמו נתן אלתרמן, עמנואל הרוסי ואלכסנדר פן תרמו את חלקם בכתיבת השירים, ומלחינים כגון מרדכי זעירא, דניאל סמבורסקי ועמנואל עמירן יצרו את הלחנים. במאמר אראה כי למרות האידאליזציה של ההתיישבות הכפרית־חקלאית בשיח הציוני, הסרטים והשירים יצרו מערכת ייצוגים מורכבת יותר, שהכירה בתרומתן המשלימה של שתי צורות ההתיישבות לבניית הארץ. עוד אראה כיצד המאפיינים הטקסטואליים והמוזיקליים הייחודיים של כל סוג שיר שיקפו את התפיסות האידאולוגיות של התנועה הציונית וכיצד היה הקולנוע, באמצעות שילוב בין תמונה למוזיקה, כלי יעיל להפצת מסרים אלו בארץ ובגולה.
Copyright (c) 2025 Dr. Efrat Barth (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
המסמך שנמסר ללורד בלפור ערב החלטת הקבינט הבריטי על הצהרת התמיכה בהקמת בית לאומי
ערב הדיון האחרון והמכריע של קבינט המלחמה הבריטי בנושא הצהרת תמיכה בהקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל מסר הדיפלומט הבריטי סר מארק סייקס, ששימש מזכיר בקבינט, לשר החוץ של בריטניה הלורד ארתור בלפור סיכום, ובו פירוט הפוטנציאל החקלאי הגבוה של ארץ ישראל על חבליה השונים. בסיכום הוערך כי בהשקעה צנועה ובעיבוד חקלאי מושכל יהיה אפשר להכפיל את אוכלוסיית הארץ בתוך שבע שנים בלי לנשל איש מתושביה הקיימים. הסיכום נכתב והוגש לבלפור כתגובה על תזכיר מפורט שהכין הלורד ג’ורג’ קרזון, אחד מחברי הקבינט, ימים אחדים קודם לכן. קרזון הסתייג בתזכיר מהבעת התמיכה שהתבקשה מהקבינט, ודבריו נגעו בעיקר לדלותה של הארץ ולחוסר יכולתה לדעתו לקיים את העם היהודי, אם זה יהגר אליה. בדיון בקבינט ביקש בלפור את תמיכת חבריו בהצהרה פרו־ציונית. הוא התייחס להסתייגויותיו של קרזון והשיב להן, גם על בסיס המסמך שקיבל מסייקס; בתום הדיון הקצר אישר הקבינט את ההחלטה על ההצהרה. בחיבור מוצג עיון מדוקדק בסיכום שמסר סייקס לבלפור, המראה כי קרוב לוודאי כתב אותו האגרונום, מגלה חיטת הבר ומקים מחתרת ניל”י אהרן אהרנסון. אהרנסון הגיע ללונדון בסתיו 1917, וסייקס הזמין אותו להשתתף בדיונים של ראשי הציונים בלונדון חיים וייצמן ונחום סוקולוב, עם ראשי משרד החוץ של בריטניה בנוגע להצהרה פרו־ציונית. הסיכום המדובר היה חוליה נוספת בשיתוף הפעולה בינו ובין סייקס כחלק מבנייתה של הברית בין הציונים לבריטים במלחמת העולם הראשונה.
Copyright (c) 2025 עיונים: כתב עת רב־תחומי לחקר ישראל
פרשת אלטלנה יצרה שני מיתוסים מכוננים מנוגדים: מיתוס הממלכתיות של הממשלה, שלפיו הירי באונייה מנע הפיכה צבאית; ומיתוס בגין, שלפיו הימנעותו של בגין מתגובה מנעה מלחמת אחים. במאמר זה אני מציעה קריאה מחודשת של הפרשה דרך עדותו של הלל קוק. מול מיתוס הממלכתיות, אני מציעה פרשנות חדשה למעצרו הממושך של קוק בזמן הפרשה: מפא”י ביקשה להשתיק את איש ההסברה המוכשר ביותר של אצ”ל לקראת הבחירות לאספה המכוננת, תוך כדי ניסיון לבסס את מיתוס ההפיכה. להבדיל מהמיתוס שנקשר בדמותו של בגין, יומניו של קוק חושפים ביקורת על מנהיגותו ועל כישלונו בניהול המשא ומתן, חוסר החלטיות והתעקשות על טקסים שהחמירו את המשבר. עדותו של קוק מצביעה על אחריות משותפת לתוצאות הפרשה: בן־גוריון — בהחלטתו להפגיז, ובגין — בהתנהלותו שהביאה לכך.